L’al·lopurinol és un medicament amb utilitat tant per a humans com per a animals. En humans s’utilitza per a tractar malalties relacionades amb el metabolisme de l’àcid úric, mentre que en animals s’utilitza tant per a resoldre problemes de salut relacionats amb l’àcid úric com per a tractar una parasitosi anomenada leishmaniosis. Com funciona exactament l’al·lopurinol? Quan ha d’utilitzar-se? Vegem…
Què és exactament l’àcid úric?
Per a parlar de l’al·lopurinol hem de donar unes pinzellades sobre el metabolisme de l’àcid úric. L’àcid úric és la molècula final del camí metabòlic que elimina purines del nostre organisme. I què són les purines? Són molècules formadores de l’ADN, presents en tots els éssers vius. Les purines són transformades per a poder eliminar-se: diversos enzims participen en aquest procés, sent l’enzim xantina oxidasa l’última a participar i la responsable directa de generar àcid úric. Aquest àcid úric és eliminat majorment pel ronyó.
L’àcid úric no es dissol bé en líquids aquosos, però, si solament cal gestionar els nivells d’àcid úric que generem normalment, la nostra sang i la nostra orina ho fan correctament.
Què és la hiperuricèmia?
És l’excés d’àcid úric en sang. Si consumim molts aliments rics en purines, o si alguna malaltia accelera el metabolisme de les purines, és possible que l’àcid úric s’acumuli en el nostre organisme i augmenti el seu nivell en sang: apareix una hiperuricèmia. La hiperuricèmia per si mateixa no sempre és un problema; de fet, hi ha persones que tenen hiperuricèmia i no s’assabenten d’això fins que una analítica ho revela.
Però la hiperuricèmia descontrolada pot donar lloc al dipòsit de cristalls d’àcid úric en diferents parts del cos, ja que, com vam dir abans, l’excés d’àcid úric no es dissol bé en sang, orina i teixits corporals. La precipitació de cristalls d’àcid úric pot donar lloc a malalties com la gota, càlculs renals o nefropaties, d’aquí ve que s’intenti evitar el desenvolupament d’aquestes malalties amb l’ús d’al·lopurinol.
Com funciona l’al·lopurinol?
L’al·lopurinol és un inhibidor de la xantina oxidasa: disminueix l’activitat de l’enzim xantina oxidasa i evita la formació d’àcid úric. Menys àcid úric significa menor formació de cristalls d’àcid úric, evitant així el dipòsit d’àcid úric en forma sòlida en articulacions o en el ronyó. Curiosament, els productes sobre els quals treballa la xantina oxidasa i que donen origen a l’àcid úric (xantina i hipoxantina) són més solubles en aigua que el mateix àcid úric, per la qual cosa el ronyó no té problemes per a eliminar-los i no donen lloc a l’aparició de tofos o cristalls.
Quan cal prendre al·lopurinol?
La resposta ràpida i fàcil és “quan ho indiqui el metge”. L’al·lopurinol no és un medicament que hàgim de prendre pel nostre compte: és el metge el que ha d’avaluar si una hiperuricèmia ha de ser tractada, i si es tracta, amb què ha de tractar-se. Moltes vegades no és qüestió solament de baixar l’àcid úric, sinó que també cal esbrinar què l’està causant.
A vegades la hiperuricèmia és conseqüència d’una dieta rica en vísceres i embotits, altres vegades hi ha una malaltia de fons que augmenta el metabolisme de les purines i cal tractar-la correctament.
Dit això, l’al·lopurinol se sol indicar en els següents casos:
- Gota. La gota es produeix quan l’àcid úric es diposita en forma de cristalls, sobretot en les articulacions. Aquests dipòsits reben el nom de tofos i poden arribar a ser molt dolorosos.
- Càlculs renals formats d’àcid úric.
- Malalties que causen hiperuricèmia: algunes formes de càncer, malalties genètiques, etc.
No es recomana utilitzar al·lopurinol a l’inici d’un atac de gota. Per què? Enmig d’un atac de gota, els nivells d’àcid úric poden ser normals i l’al·lopurinol no ajudaria molt. D’altra banda, l’al·lopurinol pot empitjorar els símptomes. Solen recomanar-se altres medicaments que funcionen millor com la colquicina, indometacina, diclofenac o naproxèn. Tampoc es recomana utilitzar al·lopurinol en hiperuricèmies sense símptomes ni factors de risc, ja que l’al·lopurinol no està lliure d’efectes adversos i no s’ha d’utilitzar si no hi ha seguretat d’obtenir un benefici.
Per a què s’usa l’al·lopurinol en animals?
L’al·lopurinol en animals pot utilitzar-se per a baixar la hiperuricèmia o per a tractar la leishmaniosi, una malaltia causada per paràsits del gènere Leishmània. L’activitat antileishmània es coneix des de la dècada de 1970 i s’aprofita, combinant al·lopurinol amb altres medicaments, per a curar o portar a remissió a un animal que sofreix de leishmaniosis.
L’al·lopurinol intervé en la síntesi de purines dels paràsits, el mecanisme invers al dels humans i animals! L’al·lopurinol impedeix la correcta síntesi de purines en el paràsit i, com les purines són part integral de l’ADN, el paràsit genera ADN defectuós, no pot sintetitzar les seves proteïnes correctament i mor.
Quins efectes adversos s’associen a l’al·lopurinol?
L’al·lopurinol sol ser un medicament ben tolerat i les reaccions adverses més freqüents solen ser lleus i transitòries. No obstant això, els següents efectes adversos s’han associat a l’ús d’al·lopurinol:
- Nàusees i vòmits. Aquestes molèsties es redueixen notòriament si es pren l’al·lopurinol amb menjar.
- Empitjorament inicial dels símptomes. L’al·lopurinol pot empitjorar els símptomes d’un atac de gota. Segons el cas, és possible que el metge recepti, a l’inici del tractament, al·lopurinol més colquicina. També es pot retardar l’inici de l’al·lopurinol fins diverses setmanes després de la resolució de l’última crisi de gota, justament per a facilitar la resolució d’un atac i evitar un empitjorament per al·lopurinol.
- Intolerància a l’al·lopurinol. Moltes vegades un pacient no tolera la dosi necessària d’al·lopurinol, aparencen símptomes similars a una “al·lèrgia lleu”. En aquests casos pot disminuir-se la dosi d’inici de l’al·lopurinol i la pujada pot fer-se “de poc” fins a arribar a la dosi objectiva. Si la intolerància és greu, ha d’abandonar-se el tractament.
- Altres molèsties. De manera rara s’han vist marejos, problemes visuals, cefalees, malestar general…
Com sempre, a l’inici del tractament amb un medicament és convenient estar atents. No preocupats, però sí atents. Apareix algun problema que molesta, no es va, i no existia abans de prendre aquest medicament? Llavors busquem en el prospecte, potser aquest problema està llistat com a efecte advers i cal parlar amb el metge.
Mentrestant, pots comentar el teu cas en la teva farmàcia de confiança. Moltes vegades un efecte advers és ben conegut, com les nàusees en prendre l’al·lopurinol en dejú, i el teu farmacèutic pot indicar-te que prenguis l’al·lopurinol amb aliments per a poder continuar el teu tractament correctament. Altres vegades la dosi pautada és molt alta per a prendre-la tota junta, i és millor separar-la en dues o tres preses, en comptes de deixar de prendre el medicament. En la teva farmàcia sabran ajudar-te a prendre al·lopurinol sense sentir molèsties o, si ho veuen necessari, et derivaran al teu metge perquè et canviï el tractament.
![Lorena Crosa](https://www.ecoceutics.com/wp-content/uploads/2024/03/Lorena-Crosa-100x100.jpg)
Lorena Crosa és llicenciada en Química i Farmàcia en la Universitat de la República (2000 – 2004). S’ha format com a professora tècnica de Química en l’Institut Normal d’Educació Tècnica (2004-2005). Compta amb estudis de postgrau en Ciències en la Universitat Camilo José Cela (2009) i posteriorment ha realitzat un segon grau de carrera de Farmàcia en la Universitat de Barcelona (2010 – 2013).
La seva experiència laboral s’ha centrat en el camp de la ciència, dins d’hospitals com a científica de laboratoris clínics (2005 – 2007), així com docent d’educació química en diferents universitats com el CEPRODIH i la Universitat de la República.
Després de llicenciar-se en la seva segona carrera de Farmàcia, va centrar la seva experiència en les oficines de farmàcia, a més de treballar com a consultora tècnica en empreses de la indústria farmacèutica.
En Farmàcies Ecoceutics, Lorena Crosa ha estat un membre actiu i de gran valor des de 2018 fins a l’actualitat, sent la responsable de continguts de l’empresa fent ús del seu expertise.